ISSN: 2415-881x Код за ЄДРПОУ видавця: 02070944 Префікс DOI: 10.17721 Рік заснування: 1994 Система: Цей журнал використовує OJS (Open Journal Systems) Кластер: Розвиток людського капіталу, соціальні науки та журналістика (спеціальності: C2 Політологія, C3 Міжнародні відносини; C4 Психологія) Відповідно до наказу МОН України №928 від 11.06.2026 р. Зареєстровано: Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації КВ № 4631 від 23 жовтня 2000 року. Перереєстровано Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації КВ № 22690-12590 від 24 квітня 2017 року. Ідентифікатор медіа: R30-04576 Періодичність: 6 раз на рік (відповідно Рішення №2360 Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення) Рішенням Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 17 березня 2020 року "Політологічний вісник" визнано фаховим виданням категорії "Б" з філософських наук (033) та політичних наук (052) (наказ № 409 від 17 березня 2020 року).
Ліцензування та авторське право Ліцензування Стаття та будь-який пов’язаний з нею опублікований матеріал поширюється за ліцензією Creative Commons Attribution License (CC BY SA 4.0). Умови цієї ліцензії не впливають на права автора чи іншого творчого виконавця захищати цілісність і право власності на свою роботу. Авторське право на макет журналу та обкладинки повністю належить Київському національному університетові імені Тараса Шевченка. Весь контент публікується добросовісно, і думки, висловлені авторами, є тільки їхніми та не обов’язково відображають точку зору Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Автори надають Київського національного університету імені Тараса Шевченка ліцензію на публікацію статті та ідентифікують себе як першовидавця. Авторське право Авторські права на будь-яку статтю зберігаються за автором(ами). Публікацію статті мають схвалити всі автори та відповідальні органи інститутів, в яких виконувалося дослідження, якщо такі є. Автори можуть уповноважити одного зі своїх співавторів діяти від їхнього імені та бути автором-кореспондентом, який відповідає за листування з редакційною командою журналу. Автори можуть надати будь-якій третій стороні право вільно використовувати статтю за умови зазначення авторів та належного оформлення цитування. Авторство і співавторство Політика щодо авторства журналу відповідає правилам і рекомендаціям COPE, Elsevier і EASE. Очікується, що всі особи, згадані в оригінальній статті як автори, зробили вагомий внесок у дослідження. Усі особи, зазначені як автори, мають відповідати критеріям авторства (ISMJE 2022), зокрема вони повинні: зробити вагомий внесок у концепцію та методологію дослідження, збір, аналіз та інтерпретацію даних; брати участь у написанні або доопрацюванні статті в частині її інтелектуального змісту; нести відповідальність за всі аспекти роботи, пов’язані з точністю чи цілісністю будь-якої частини статті; затвердити остаточний варіант статті. Журнал заохочує авторів використовувати таксономію CrediT. Редакція не обмежує кількості авторів конкретної публікації, це відповідальність співавторів, які мають керуватися викладеними в цій частині вимогами до визначення авторства та співавторства. Не допускається змінювати авторів статті на етапі її розгляду редакцією. У разі виникнення спору між авторами щодо їхнього внеску після подання статті до редакції, редакція призупиняє роботу над статтею до відповідного повідомлення від авторів про остаточне розв'язання всіх проблем. Неприпустимими є три види авторства: автори-«привиди», які не роблять вагомого внеску (часто оплачують публікацію або є комерційними спонсорами публікації); автори-«гості», які не роблять помітного внеску, але зазначені в переліку авторів, щоб збільшити шанси на публікацію; «обдаровані» автори, чий внесок ґрунтується винятково на слабкій належності до дослідження. Порядок розміщення авторів у публікації повинен базуватися на спільному рішенні співавторів відповідно до значущості внеску кожного автора. Особи, які беруть участь у дослідженні, але не відповідають критеріям журналу щодо авторства, повинні бути внесені до списку «Учасники» або «Консультанти». Наприклад: особи, які допомагали в дослідженні порадами, надавали дослідницький простір, підтримували фінансово тощо.
КРИТИЧНИЙ РАЦІОНАЛІЗМ І КРИТИЧНЕ МИСЛЕННЯ: МОМЕНТИ СПОРІДНЕНОСТІ
У статті здійснено аналіз феноменів критичного раціоналізму та критичного мислення, як відповідно методологічної програми постпозитивістської філософії науки і сучасного підходу до викладання логічних знань і методів аналізу міркувань. Розкрито спорідненість вихідних настанов даних феноменів, які, попри відмінність теоретичних масштабів, мають доволі схожу мету - покращення наших міркувань шляхом спростування хибних і змістовно невизначених, маніпулятивних або поспішних тверджень і досягнення наближення до істини як правдоподібності. Показано, що чимало висновків К. Поппера лягло в основу сучасних програм критичного мислення. Йдеться про фальсифікацію, критичну перевірку гіпотез, розрізнення науки і псевдонауки тощо. Доведено внутрішній зв’язок інших положень фальсифікаціоністської методології з сучасними концепціями критичного мислення, не обов’язково через запозичення чи рецепцію, частіше в силу співзвучності практичних пізнавальних цілей. Звернуто увагу на такі положення методології критичного раціоналізму, що відображені й у сучасних вимогах до критичного мислення, як антидогматизм, скептицизм, відкритість до контраргументів тощо. Особливо підкреслено значення попперівського методу проб і помилок і фаллібілізму як вихідної пізнавальної позиції. Виявлено моральний зміст критичного раціоналізму і його значення для покращення не лише нашого мислення, а й морального клімату в суспільстві шляхом зменшення несправедливості, нерівності і зростання розсудливості, добробуту й свободи. З’ясовано, що критичний раціоналізм К. Поппера дозволяє розширити стандартні (як для нашого часу) епістемологічні межі пізнання сферою пізнання позанаукового чи донаукового, як його називає сам філософ. Відповідно завдяки саме критичним практичним настановам уможливлюється зворотній рух від епістемології до гносеології як більш ширшого і ціннісно багатшого поняття.
(c) 2026 Roman Roshkulets https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
МОРАЛЬ І КВАЗІМОРАЛЬ: МЕХАНІЗМИ СОЦІАЛЬНОЇ РЕГУЛЯЦІЇ ПОВЕДІНКИ ТА ЇХ ЕВОЛЮЦІЙНА ДИНАМІКА
Розроблена концептуальна демаркація між власне «мораллю» та «квазімораллю» (багатошаровими симулякрами, що обслуговують інтереси еліт та бюрократичних апаратів). У статті здійснюється переосмислення моралі як еволюційного механізму соціальної регуляції поведінки, що функціонує не як система універсальних норм, а як динамічний інструмент внутрішньогрупової інтеграції. Запропоновано визначення моралі як механізму культурно-генетичного добору, що ґрунтується на культурному еталоні «гідної людини», системі соціальних санкцій, інтерналізації норм та емоційних регуляторах (сором, провина, гордість). Ключовою тезою є розрізнення моралі та квазіморальних форм регуляції, які виникають у складних суспільствах. До них віднесено: релігійно-центричні системи авторитету, престижні переконання та моду, театралізований конформізм, а також моральний грандстендинг. Усі ці форми інтерпретуються як похідні або паразитарні модифікації базового морального механізму, що відриваються від його первинної функції — забезпечення кооперації та життєздатності групи. Показано, що в умовах розширення соціальних систем і зниження ксенофобних бар’єрів мораль переплетена з політико-правовим примусом і інструментальною раціональністю. Це породжує складні гібридні системи, у яких моральна мова використовується як ресурс статусної конкуренції та символічного домінування. Окремо аналізується механізм «етичного камуфляжу», коли інституції демонструють лояльність до цінностей, але фактично відтворюють інші цілі — репутаційні, бюрократичні або владні. У результаті робиться висновок, що сучасні квазіморальні форми не замінюють мораль, а накладаються на неї як додаткові рівні соціальної регуляції, часто викривляючи її функцію.
(c) 2026 Vadym Derkach https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
СИМВОЛІЗМ СВОБОДИ ЛЮДИНИ В ІСТОРИЧНІЙ ПРОЄКЦІЇ «ЦИФРОВОЇ ДИКТАТУРИ»
У статті здійснюється комплексний соціально-філософський аналіз ризиків застосування можливостей інформаційно-комунікаційних технологій в інтересах певних політичних режимів у контексті реалізації свободи людини як універсального засобу існування суверенної держави у європейському просторі демократичних цінностей. У ході дослідження обґрунтовано, що сфера публічної політики сьогодні є повністю залежною від системи комунікативних відносин, а мережевий простір стає ареною для жорстких баталій у з’ясуванні конкуруючих позицій держав глобалізованого світу: з одного боку, результатом такого протистояння є можливість політичного укріплення та світового домінування тоталітарних держав на принципах «цифрової диктатури», а з іншого, поява нових форм системної мережевої взаємодії посилює процес суверенізації всіх її учасників, досягається принципово новий рівень соціальної інтеграції між дієвими особистостями, виникають різноманітні форми добровільних міжнародних «союзів», що надає пріоритет формам представницької демократії, принципам верховенства права, спонукає до захисту політико-ідеологічного плюралізму думок та вільного вибору суб’єкта соціальних відносин. Доведено, що розуміння феномену свободи завжди спирається на багаторівневі пізнавальні структури ціннісно-смислових засад людської діяльності на принципах нелінійного поступу та діалогових моделей осмислення історичних подій, тому практика реалізації свободи волі завжди має ознаки символічного прагнення людини досягти особливого стану гармонійної присутності у реальному світі певного історичного моменту та здійснити бажаний вибір сфери своєї життєдіяльності для реалізації творчих здібностей і задумів, а це стає можливим тільки в умовах панування державних цінностей демократичного простору політичного життя. Підсумовано, що існування унікальної ситуації можливості реалізації свободи волі визначається її самостійною цінністю, а з позиції суб’єкта соціальних відносин його вільно обрана діяльність є завжди спробою раціонального осмислення та реалізації завдань свого повсякденного буття.
(c) 2026 Olena Kravchenko, Oleksandr Maystrenko https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
СТРУКТУРИ НА МНОЖИНІ ДУМОК: ДО ПОБУДОВИ ТЕОРІЇ ПРОСТОРІВ ДУМКИ
У роботі запропоновано абстрактний підхід до дослідження мислення через поняття множини думок та структур, які можуть бути на ній задані. Вихідним положенням є розуміння думки як відображення дійсності або як образу, побудованого на основі інших образів. Показано, що характер і повнота відображення визначаються не лише властивостями об’єкта, а й можливостями суб’єкта сприйняття, які залежать від досвіду, мови, освіти, культури та світогляду. У зв’язку з цим множина доступних людині думок розглядається як обмежена сукупністю засвоєних нею структур. Запропоновано трактувати простір думки як множину думок, наділену певною структурою. Виокремлено основні типи структур: структури впорядкування, структури метаморфоз і структури композицій. На цій основі введено поняття просторів істини, краси, доцільності, емоцій та інших можливих просторів думок. Розглянуто можливість співставлення різних структур у межах одного простору та аналізу їхньої відносної сили. Для опису процесів мислення використано низку математичних понять, зокрема замикання множин, межі, відкриті та замкнуті множини, послідовності, направлені множини та метричні простори. Пошук істини, краси або доцільності інтерпретується як операція замикання множини довільних думок відносно відповідної структури. Обґрунтовується теза про залежність істинності від простору думок та його аксіоматики. Розрізняються природні замикання, що випливають із внутрішніх властивостей системи, та узгоджені замикання, засновані на суспільних домовленостях. Істинні думки пропонується розглядати як такі, що перебувають у відношеннях ізоморфізму, а в окремих випадках гомоморфізму або гомеоморфізму до об’єктів відображення. Введено поняття направленості думок як впорядкованого руху до певного результату, що дозволяє описувати процеси доведення, дослідження та творчого пошуку. Зроблено висновок, що розвиток мислення, науки й культури пов’язаний із засвоєнням нових структур та розширенням відповідних просторів думки, в межах яких здійснюється пізнання, оцінювання та творення нових образів дійсності.
(c) 2026 Orest Atamanchuk-Anhel, Vadym Chuiko https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ВІРТУАЛЬНА РЕАЛЬНІСТЬ І ТРАНСФОРМАЦІЯ СОЦІОКУЛЬТУРНИХ ПРАКТИК В ІНФОРМАЦІЙНОМУ СУСПІЛЬСТВІ
У статті здійснено комплексний соціально-філософський аналіз феномену віртуальної реальності в контексті трансформації соціокультурних практик інформаційного суспільства. Узагальнено основні теоретичні підходи до розуміння віртуальної реальності та показано еволюцію її трактування від технічно сконструйованого цифрового середовища до самостійного соціокультурного феномену, що впливає на процеси комунікації, соціалізації та культуротворення. Проаналізовано взаємозв’язок між розвитком інформаційного суспільства та поширенням віртуальних форм соціальної взаємодії. Показано, що віртуальна реальність поступово перетворюється на важливий простір виробництва соціальних смислів, у межах якого формуються нові моделі комунікації, механізми соціальної інтеграції та форми колективної взаємодії. Досліджено особливості функціонування віртуальних спільнот як нових соціальних утворень, здатних відтворювати основні характеристики традиційних соціальних систем. Розкрито вплив цифрового середовища на процеси формування особистісної та соціальної ідентичності, а також охарактеризовано роль віртуальних комунікацій у трансформації механізмів соціалізації сучасної людини. Особливу увагу приділено аналізу концепції симулякрів і гіперреальності Ж. Бодрійяра як теоретичної основи дослідження процесів віртуалізації культури. Обґрунтовано, що в умовах інформаційного суспільства знакові та інформаційні конструкції дедалі активніше беруть участь у соціальному конструюванні реальності, формуючи нові способи сприйняття світу та культурного досвіду. Визначено основні риси віртуальної культури, серед яких інтерактивність, гіпертекстуальність, мережевий характер комунікації, відкритість до постійного оновлення та високий рівень символічного виробництва. Підсумовано, що віртуальна реальність є не альтернативою соціальній реальності, а новою формою її функціонування в умовах цифрової цивілізації, яка одночасно відкриває нові можливості суспільного розвитку та породжує нові соціокультурні виклики.
(c) 2026 Mykola Khylko, Hanna Sashchuk https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ГЕНДЕРНІ СТЕРЕОТИПИ ТА РЕЛІГІЙНИЙ ДИСКУРС У ТРАНЗИТИВНОМУ СУСПІЛЬСТВІ: СОЦІАЛЬНО-ФІЛОСОФСЬКА ДЕКОНСТРУКЦІЯ
Стаття присвячена комплексному соціально-філософському аналізу трансформації гендерних стереотипів у межах сучасного релігійного дискурсу України. Дослідження ґрунтується на концепції «ментальної корекції» національної ідентичності, що відбувається в умовах граничних викликів сучасності. Авторами обґрунтовано, що релігійні гендерні стереотипи є найбільш ригідними компонентами ментальності, функціонуючи як структури «великої часової тривалості» (за Ф. Броделем). Вони тривалий час виступали інструментами консервації патріархального ладу, апелюючи до сакрального як до незмінної основи ієрархічного розподілу соціальних ролей. У роботі здійснено деконструкцію архетипічних образів «чоловічого» та «жіночого», що закорінені в релігійній свідомості. Особлива увага приділена аналізу переходу від пасивної моделі «берегині», як об’єкта опіки, до моделі «людини суб’єктної», що формується в горнилі екзистенційного спротиву. Доведено, що гранична ситуація війни стає каталізатором руйнування архаїчних патернів, переводячи гендерну ідентичність із площини біологічної зумовленості у площину свідомого аксіологічного вибору. Автори аналізують роль «цифрової релігійності» як простору «алгоритмічного хакінгу» традиційних ієрархій, де мережева суб’єктність дозволяє формувати горизонтальні зв’язки та солідарність поза інституційним контролем. Виявлено, що трансформація сакрального поля в Україні сьогодні відбувається через заміщення догматичних ієрархій цінностями свободи, гідності та суверенітету, що стають фундаментом нової «громадянської релігії». У висновках акцентовано на появі нового антропологічного типу - «людини цілісної», для якої релігійний досвід не є обмежувальним фактором, а виступає внутрішнім ресурсом для самоствердження. Подолання гендерної стереотипізації в релігійній сфері визначено як стратегічну умову подолання патерналістської спадщини та переходу української нації до повної цивілізаційної суб’єктності.
(c) 2026 Petro Kravchenko, Oleksii Shtepa https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
СОЦІАЛЬНО-ФІЛОСОФСЬКИЙ АНАЛІЗ ОСНОВНИХ ЧИННИКІВ АКАДЕМІЧНОЇ РЕЕМІГРАЦІЇ В КОНТЕКСТІ БЕЗПЕКОВИХ ЗАГРОЗ
У статті здійснено соціально-філософський аналіз академічної рееміграції як одного з ключових механізмів відновлення інтелектуального потенціалу держави в умовах воєнних та гібридних загроз. Академічна рееміграція розглядається не лише як процес фізичного повернення науковців, викладачів і студентів до країни походження, а як складний соціокультурний, ціннісний та безпековий феномен, що визначається взаємодією індивідуальних мотивацій, суспільних очікувань та державної політики. Обґрунтовано, що сучасні безпекові виклики суттєво трансформують традиційні моделі академічної мобільності, перетворюючи питання повернення інтелектуального капіталу на стратегічний чинник національної стійкості. Визначено основні групи чинників академічної рееміграції: безпекові, економічні, інституційні, соціокультурні та світоглядно-ціннісні. Особливу увагу приділено ролі довіри до державних інституцій, збереженню національної ідентичності, перспективам професійної самореалізації та механізмам соціального партнерства між державою, освітніми установами й академічною спільнотою. Доведено, що рішення про повернення формується не лише під впливом матеріальних стимулів, а й через усвідомлення власної відповідальності за майбутнє суспільства та держави. Наголошено, що ефективна політика академічної рееміграції повинна виходити за межі демографічного чи економічного підходу та спиратися на комплексне розуміння людського капіталу як стратегічного ресурсу безпеки. Встановлено, що формування сприятливого середовища для повернення науковців потребує поєднання гарантій безпеки, розвитку академічної свободи, підтримки наукових досліджень та створення умов для професійної й особистісної реалізації.
(c) 2026 Vitalii Turenko https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
КУЛЬТУРНИЙ ШОК У ПРОЦЕСІ АКАДЕМІЧНОЇ РЕЕМІГРАЦІЇ МОЛОДІ: ВИКЛИКИ ОСВІТНЬОЇ ТА СОЦІАЛЬНОЇ АДАПТАЦІЇ
У статті здійснено комплексний аналіз феномену культурного шоку в процесі академічної рееміграції молоді та його впливу на освітню й соціальну адаптацію осіб, які повертаються до країни походження після тривалого навчання, стажування або наукової діяльності за кордоном. Обґрунтовано, що академічна рееміграція є не лише фізичним поверненням до країни походження, а складним соціокультурним і психологічним процесом, який супроводжується необхідністю повторної адаптації до національного освітнього та суспільного середовища. Визначено, що культурний шок у процесі академічної рееміграції проявляється через комплекс емоційних, когнітивних і поведінкових реакцій, які охоплюють переживання невизначеності, фрустрації, втрати відчуття належності, перегляд системи цінностей, а також необхідність вироблення нових моделей соціальної та академічної взаємодії. У дослідженні показано, що адаптаційні труднощі молодих реемігрантів значною мірою пов’язані з особливостями функціонування освітніх інституцій, відмінностями академічних культур, специфікою професійної реалізації та характером соціального середовища. Водночас культурний шок розглядається не лише як чинник дезадаптації, але і як потенційний ресурс розвитку особистості. Переживання досвіду міжкультурної взаємодії та подальшої реадаптації сприяє формуванню міжкультурної компетентності, розвитку критичного мислення, когнітивної гнучкості, рефлексивності та здатності до ефективної діяльності в умовах культурного різноманіття. Підкреслено, що успішне подолання труднощів повернення створює передумови для інтеграції міжнародного досвіду в національний освітній простір, розвитку інноваційного потенціалу молоді та зміцнення людського капіталу держави. Ефективна академічна рееміграція потребує комплексного підходу, який поєднує психологічну підтримку молоді, розвиток інституційних механізмів адаптації в закладах освіти, створення професійних можливостей для самореалізації та формування державної політики, орієнтованої на збереження зв’язків із молодими фахівцями, які здобули міжнародний досвід. У сучасних умовах академічна рееміграція має розглядатися не лише як складова міграційної політики, а як важливий інструмент відновлення інтелектуального потенціалу країни, посилення конкурентоспроможності національної освіти та науки й забезпечення довгострокового суспільного розвитку.
(c) 2026 Yevheniia Levcheniuk, Fedir Vlasenko, Valerii Vlasenko https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
КОНЦЕПТУАЛЬНІ РОЗБІЖНОСТІ РАДЯНСЬКОГО ТА КИТАЙСЬКОГО МАРКСИЗМУ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ФІЛОСОФСЬКИХ, ПОЛІТИЧНИХ І КУЛЬТУРНИХ СТРАТЕГІЙ
Здійснено порівняльний аналіз радянського та китайського марксизму як двох історично та ідеологічно відмінних моделей інтерпретації марксистської теорії. Проаналізовано, яким чином специфічні історичні умови, культурні та політичні виклики сформували дві відмінні моделі соціалістичного будівництва. Показано, що радянський марксизм (марксизм-ленінізм) та китайський марксизм (маоїзм) розвивались по різному й представляли два найбільш масштабні експерименти з трансформації суспільства, які, не дивлячись на спільне коріння, виробили власні, кардинально різні стратегії розвитку. Якщо радянський марксизм розвивався, переважно, як канонізована ідеологія, заснована на марксизмі-ленінізмі, з чітко визначеною орієнтацією на індустріальну модель розвитку з домінуванням в ній партійно-бюрократичного апарату, то китайський марксизм, сформований на основі маоїзму, постає як результат адаптації марксистської теорії до аграрного суспільства, в якому ключова роль відводилась селянству. Значна увага приділена дослідженню переходу від пролетарського центризму в СРСР до селянського месіанізму в Китаї, а також ролі культури в легітимації влади. Встановлено, що радянська модель базувалась на жорсткому ідеологічному контролі та уніфікації культурного простору, тоді як китайську модель відрізняла хоча й радикальна, але більш гнучка форма взаємодії з національною культурною спадщиною. Зроблено висновок, що радянський і китайський марксизм слід розглядати не як однорідні явища, а як історично зумовлені, контекстуальні інтерпретації марксизму, які відображають специфіку соціального, політичного та культурного розвитку суспільства обох країн.
(c) 2026 Nataliia Yarmolitska https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ХРИСТИЯНСЬКА ДЕМОКРАТІЯ: ПОСТЛІБЕРАЛЬНИЙ ПРОЄКТ ПАТРІКА ДЕНІНА
У статті представлена системна рефлексія засад та ключових принципів християнської демократії П. Деніна як постліберального проєкту взаєморозвитку держави і суспільства, що має прийти на зміну застарілому ліберальному порядку. Стверджується, що саме внутрішні проблеми ліберальної постсучасності є тригером постліберального дискурсу. Принципи лібералізму, доведені до максимуму, стали, як не парадоксально, причиною його занепаду. Автономізація індивіда, відмова від традиційних цінностей та моральності, ринковий універсалізм тощо – усе це призвело до деструктивних наслідків для демократії. Зокрема, моральний релятивізм через тяжіння до ціннісної нейтральності призвів до втрати загальних орієнтирів етосу. На думку ученого, демократія не може продовжуватися без повернення до локальних спільнот і відбудови міцних соціальних зв’язків. Соціальна солідарність, що формується на основі культурних традицій, релігії та сім’ї – коректний вектор розвитку. Християнська демократія П. Деніна – це постліберальний проєкт, що тяжіє не тільки до релігії, але й ґрунтовної соціальної етики. Соціально-політичний устрій має бути переосмислено на засадах «змішаної конституції», в межах якої загальне благо є конституюючою детермнінантою, і політична воля громадян разом із політичною владою мають керуватися у власній повсякденності цим пріоритетом. Рекомендації П. Деніна стосуються охорони здоров’я, ЗМІ, виборчого процесу, сім’ї, міського планування тощо. Автор висловлює переконання, що перед обличчям «банкрутства» лібералізму, принаймні в його американській формі, християни повинні взяти на себе ініціативу та вдихнути нове життя в американське суспільство. Подальший вектор досліджень може бути спрямований у бік компаративного аналізу американського та європейського постлібералізму, пошуку ідеологічних відмінностей та подібностей.
(c) 2026 Emma Asoian https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ОРІЄНТАЦІЯ НА МИНУЛЕ ЯК ЕЛЕМЕНТ ТЕОРЕТИЧНОГО ОСМИСЛЕННЯ ПОПУЛІЗМУ
У статті розглядається теоретичне осмислення орієнтації на минуле як важливого компонента ідейного змісту популізму. Констатується концептуальна невизначеність феномена популізму в сучасній науці. Підкреслюється, що хоча антагонізм «народ – еліта» є єдиною складовою, щодо якої існує відносний консенсус, його одного недостатньо для повноцінної ідентифікації та характеристики популізму. Показано як орієнтація на минуле пояснює специфіку популістської логіки та зумовлює його «багатоликість». Проведено аналіз еволюції наукових підходів до взаємозв’язку популізму та орієнтації на минуле – від ранніх концепцій Е. Шілза, Д. Белла, С. Ліпсета, Р. Хофштадтера до сучасних теорій Г.-Г. Бетца, П. Таггарта, Р. Водак, Т. Радя, Т. Прядко, М. Кенні, Ф. Фінчельштейна, А. Гужви, Е. Ельчі та інших. Особлива увага в цьому контексті приділяється концепції «хартленду» П. Таггарта як найбільш комплексному теоретичному інструменту, який описує усю повноту ролі та значення ретроспективної орієнтації для змістового наповнення популізму. Виокремлено три основні напрями інтерпретації орієнтації на минуле в популізмі: як вторинний і контекстуальний елемент; як структурно важливий компонент правого популізму; як невід’ємну рису популізму загалом. Перевага надається третьому підходу, оскільки саме орієнтація на минуле надає популізму специфічної темпоральності, в якій образ майбутнього, принаймні частково, формується на основі свідомо обраних елементів минулого. Це дозволяє відрізняти популізм від консервативних або прогресистських ідеологій, які, відповідно, фокусуються на збереженні теперішнього чи творенню принципово нового майбутнього. Уточнено, що орієнтація на минуле може виконувати в рамках популізму функції діагнозу сучасності, джерела цінностей, образу ідеалу та аргументативної основи. Звернення до минулого конкретизує зміст популістської критики еліти як сили, що позбавила народ певних благ, якими він вже володів, що особливо проявляється під час трансформаційних криз. Зазначено, що зміст та інтенсивність цієї орієнтації варіюються залежно від ідеологічного поєднання та національно-історичного контексту.
(c) 2026 Kyrylo Lytovchenko https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ПОЛІТИЧНЕ ЛІДЕРСТВО В УКРАЇНІ: МІЖ ПЕРСОНАЛІЗАЦІЄЮ ВЛАДИ ТА ІНСТИТУЦІЙНОЮ СТІЙКІСТЮ ДЕМОКРАТІЇ
У статті досліджується феномен політичного лідерства в Україні крізь призму взаємодії індивідуального впливу політичних акторів та інституційних механізмів функціонування демократичної політичної системи. На основі класичних і сучасних теоретичних підходів до вивчення політичного лідерства обґрунтовується необхідність комплексного аналізу лідерства як явища, що формується одночасно під впливом особистісних характеристик політичних діячів, інституційних обмежень та соціально-політичного середовища. Показано, що розвиток політичного лідерства в незалежній Україні відбувався в умовах трансформації пострадянської політичної системи, становлення демократичних інститутів та формування нової політичної еліти. Встановлено, що особливістю українського політичного процесу стало поєднання інституційного розвитку із високим рівнем персоналізації політики, коли політична конкуренція значною мірою концентрувалася навколо окремих політичних лідерів, а не навколо стабільних партійних структур чи програмних платформ. Особливу увагу приділено впливу ключових політичних трансформацій сучасної України на еволюцію моделей політичного лідерства. Проаналізовано роль політичних лідерів під час Помаранчевої революції, Революції Гідності та російсько-української війни. Доведено, що кризові періоди сприяли посиленню суспільного запиту на персоніфіковане політичне лідерство, здатне забезпечувати мобілізацію суспільства та прийняття стратегічних рішень в умовах високої невизначеності. Окремо розглянуто вплив процесів медіатизації політики та розвитку цифрових комунікацій на трансформацію механізмів політичного представництва. Обґрунтовано, що сучасні комунікаційні технології сприяють подальшій персоналізації політичного процесу, посилюючи роль політичного лідера як центрального суб'єкта політичної комунікації. Зроблено висновок, що ефективність політичного лідерства в демократичних умовах визначається не лише особистими якостями політичного лідера, але й рівнем розвитку політичних інститутів, спроможністю громадянського суспільства та здатністю держави підтримувати баланс між персональним політичним впливом і механізмами демократичної підзвітності
(c) 2026 Dmytro Parkhomenko, Ganna Malkina https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ТРАНСФОРМАЦІЯ ПОЛІТИЧНИХ КОМУНІКАЦІЙ ДЕРЖАВИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: МІЖ СТРАТЕГІЧНОЮ МОБІЛІЗАЦІЄЮ ТА ДЕМОКРАТИЧНОЮ ЛЕГІТИМНІСТЮ
У статті здійснено комплексний аналіз трансформації політичних комунікацій держави в умовах воєнного стану крізь призму співвідношення стратегічної мобілізації суспільства та демократичної легітимності влади. Розглянуто основні теоретичні підходи до розуміння політичних комунікацій у кризових умовах, розкрито особливості інституційної перебудови державної комунікаційної системи після запровадження воєнного стану в Україні та визначено роль стратегічних комунікацій у забезпеченні суспільної стійкості. Показано, що в умовах повномасштабної війни політичні комунікації вийшли за межі традиційних інформаційних функцій і перетворилися на важливий інструмент координації суспільних дій, формування політичної довіри та підтримання національної згуртованості. Обґрунтовано, що комунікаційна стійкість стала одним із ключових ресурсів забезпечення політичної стабільності та легітимності державної влади в умовах тривалого воєнного протистояння. Встановлено, що трансформація політичних комунікацій супроводжувалася посиленням координації інформаційної політики держави, розвитком механізмів стратегічної мобілізації та формуванням нових моделей взаємодії між владою і суспільством. Водночас виявлено, що централізація комунікаційного простору, ефективна з погляду забезпечення національної безпеки, створює потенційні виклики для політичного плюралізму, відкритості публічної сфери та демократичних механізмів суспільного контролю. Зроблено висновок, що довгострокова легітимність політичної влади в умовах післявоєнного розвитку залежатиме від здатності держави поєднати позитивний досвід стратегічних комунікацій із відновленням повноцінного суспільного діалогу, конкурентності інформаційного середовища та принципів демократичного врядування. Доведено, що подальша еволюція політичних комунікацій в Україні має ґрунтуватися на збалансуванні потреб національної безпеки та демократичних стандартів функціонування публічної влади.
(c) 2026 Volodymyr Rykhlik https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ПОЛІТИКА ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЇ В УКРАЇНІ: ЕТАПИ СТАНОВЛЕННЯ ТА ПЕРСПЕКТИВИ
Попри дію воєнного стану, питання реформування місцевого самоврядування залишаються на політичному порядку денному, що зумовлює інтерес до перспектив політики децентралізації. Метою дослідження є виокремлення етапів становлення політики децентралізації в Україні, їх характеристика, а також її прогнозування на майбутнє. При здійсненні дослідження використовувались хронополітичний підхід, метод періодизації, структурно-функціональний підхід, порівняльний метод, а також неоінституціоналістський підхід, зокрема такі його напрями як нормативний та історичний інституціоналізм. Політику децентралізації визначено як сукупність цілей державної політики щодо реформування та підвищення ефективності місцевого самоврядування, нормативно-правових, організаційних та інших механізмів її реалізації, засобів, які здійснюються в її рамках. Зміст політики децентралізації визначається моделлю місцевого самоврядування. Зроблено висновок про обгрунтованість континентальної моделі, яка склалась в Україні. У 1990-2000-ні роки було закладено нормативно-правові засади розвитку місцевого самоврядування, але концептуалізація цілісної політики децентралізації в цей період була відсутня. Визначено суперечності моделі місцевого самоврядування, зокрема щодо його організаційних засад, адміністративно-територіального устрою, особливостей управління на локальному та регіональному рівнях, які в перспективі визначили зміст політики децентралізації. Першим етапом її здійснення визначено другу половину 2010-тих років. Проаналізовано особливості її концепції, затвердженої після Революції Гідності, механізми реалізації, проблеми, які не були розв’язані до початку повномасштабного вторгнення. Другим етапом політики децентралізації став період дії воєнного стану. Визначено, що в цей період основними механізмами розвитку місцевого самоврядування є або мають стати продовження реформування адміністративно-територіального устрою, демократизація публічного управління, міжмуніципальне співробітництво, цифровізація та європейська інтеграція.
(c) 2026 Valentina Zgurska https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ЄВРОІНТЕГРАЦІЙНИЙ ВЕКТОР РЕФОРМИ ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЇ: МЕХАНІЗМИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ
У межах спрямованості держави до європейської інтеграції важливим є дослідження взаємопов’язаних компонентів врегулювання політики децентралізації на вітчизняному рівні. Особливої актуальності зазначений вектор набуває в умовах воєнного стану, особливо потреба у комплексному аналізі та систематизації механізмів реалізації євроінтеграційного спрямування реформи, а також визначенні їхньої ролі у зміцненні інституційної та фінансової спроможності органів місцевого самоврядування. У дослідженні акцентовано увагу на поєднанні внутрішньодержавних реформ із процесами європейської інтеграції, що передбачає гармонізацію нормативно-правової основи передачі повноважень, закріплення на законодавчому рівні фундаментальних основ демократизації та розвитку багаторівневого врядування. Значну увагу приділено ролі міжнародного співробітництва, зокрема, в рамках ініціатив Європейського Союзу та Ради Європи, а також програмам повоєнного відновлення України. Доведено, що участь громад у міжнародних платформах обміну досвідом, сприяє підвищенню їх спроможності, залученню інвестицій та впровадженню кращих європейських практик управління. Визначено, в умовах воєнних викликів реформа децентралізації не втратила змістовності, а набула стратегічного значення, як інструменту забезпечення спроможності місцевого врядування, оперативності прийняття рішень на місцевому рівні.
(c) 2026 Maryna Myhun https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ТРАНСФОРМАЦІЯ МІСЦЕВОГО ВРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: ВИКЛИКИ ІНСТИТУЦІЙНОЇ СТІЙКОСТІ ТЕРИТОРІАЛЬНИХ ГРОМАД
У статті здійснено комплексний політологічний аналіз трансформації місцевого врядування в Україні в умовах воєнного стану крізь призму інституційної стійкості територіальних громад. Розкрито вплив повномасштабної російської агресії на функціонування органів місцевого самоврядування та обґрунтовано, що війна стала не лише безпековим викликом, а й чинником глибоких інституційних змін у системі локального врядування. Проаналізовано особливості трансформації місцевого врядування в умовах воєнного стану та показано, що поряд із традиційними функціями забезпечення соціально-економічного розвитку територій територіальні громади перебрали на себе виконання низки нових завдань, пов’язаних із цивільним захистом населення, гуманітарним реагуванням, підтримкою критичної інфраструктури, координацією допомоги внутрішньо переміщеним особам і взаємодією з військовими структурами. Визначено, що результатом цих процесів стало формування нової моделі місцевого врядування, яка поєднує механізми децентралізації з елементами безпекового та кризового управління. Систематизовано основні виклики інституційній спроможності територіальних громад в умовах воєнного стану. До таких викликів віднесено безпекові загрози, демографічні зміни, фінансово-бюджетні обмеження, кадровий дефіцит, зростання навантаження на соціальну інфраструктуру та необхідність функціонування в умовах тривалої невизначеності. Показано, що ефективність діяльності громад дедалі більше залежить від їхньої здатності адаптуватися до кризових умов, забезпечувати безперервність управлінських процесів і підтримувати належний рівень суспільної згуртованості. Особливу увагу приділено дослідженню інституційної стійкості як ключового механізму адаптації територіальних громад до викликів воєнного часу. Встановлено, що інституційна стійкість проявляється через здатність громад оперативно трансформувати управлінські практики, мобілізовувати внутрішні та зовнішні ресурси, розвивати міжінституційну взаємодію, підтримувати ефективну комунікацію з населенням та забезпечувати функціонування базових інститутів місцевого самоврядування в умовах воєнних загроз. Обґрунтовано, що українські територіальні громади перетворилися на важливий елемент системи суспільної стійкості держави, а їхня діяльність виходить за межі традиційних функцій місцевого самоврядування та охоплює широкий спектр безпекових, гуманітарних і координаційних завдань. Зроблено висновок, що інституційна стійкість громад є однією з ключових передумов збереження ефективності публічного врядування, забезпечення демократичної стабільності та формування потенціалу повоєнного відновлення України.
(c) 2026 Andriі Matviichuk https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
КООПТАЦІЯ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА У СХІДНІЙ ЄВРОПІ: КЕЙСИ УГОРЩИНИ ТА ПОЛЬЩІ
Стаття присвячена аналізу взаємодії між державою і громадянським суспільством у Східній Європі на прикладах Угорщини (2010–2026) та Польщі (2015–2023). Кооптація визначається як цілеспрямована стратегія керівної еліти країни, направлена на отримання контрольованого громадянського суспільства шляхом використання легальних обмежень, адміністративного і неформального тиску, впливу на фінансування, контролю над медіа та інформаційних кампаній. Виявлено, що в основі кооптації лежить поділ учасників громадянського суспільства на бажаних, прийнятних і небажаних, до яких застосовуються різні правила гри у політичній системі. Встановлено, що спільним у кейсах Угорщини та Польщі є набір інструментів кооптації, зокрема використання право-популістської та націоналістичної ідеології, створення державних інституцій для централізованого впливу на фінансування громадянського сектора, обмеження доступу небажаних акторів до ухвалення рішень і консультацій. Водночас відмінним є ступінь реалізації інструментів кооптації та принцип поділу на бажаних, прийнятних і небажаних акторів: в кейсі Угорщині діє принцип лояльності актора до керівної еліти та її економічних інтересів, натомість в кейсі Польщі домінує принцип ідеологічно відповідності актора, який буде бажаним, навіть якщо не пов’язаний напряму з економічними інтересами керівної еліти. У результаті відмінності у здійсненні стратегії кооптації в означених кейсах пояснено різницею у внутрішній організації керівної еліти. В Угорщині 2010–2026 років керівна еліта була представлена організованою клептократичною групою з переважанням неформальних зв’язків, тоді як Польщу 2015–2023 вона була представлена консервативно-авторитарною групою, що покладалася на формальні зв’язки.
(c) 2026 Denys Ratushnyi https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ПРИРОДНОРЕСУРСНИЙ ПОТЕНЦІАЛ КРАЇН-ЧЛЕНІВ BRICS ЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ СПІЛЬНОГО ГЕОПОЛІТИЧНОГО ПОЛЮСУ КОНТРСИЛИ ЗАХОДУ
У статті досліджено природно-ресурсний потенціал держав об’єднання BRICS як чинник формування альтернативного геополітичного центру сили в умовах трансформації сучасного світового порядку. Здійснено комплексний аналіз ролі енергетичних ресурсів і критичних мінералів у забезпеченні економічного розвитку та посиленні геополітичного впливу держав BRICS. Особливу увагу приділено здатності об’єднання трансформувати ресурсний потенціал у дієвий інструмент геополітичного протистояння із Заходом в умовах сучасних кризових процесів, зокрема конфлікту навколо Ірану. У результаті дослідження встановлено, що концентрація значних запасів енергетичних ресурсів і критичних мінералів у країнах BRICS формує об’єктивні передумови для посилення їхнього геополітичного впливу через контроль глобальних ланцюгів постачання та створення нових економічних залежностей на світових ринках. Виявлено, що природно-ресурсний потенціал держав BRICS є важливою передумовю формування багатополярної моделі світопорядку. Обґрунтовано, що внутрішня неоднорідність об’єднання, відмінності в зовнішньополітичних орієнтаціях держав-учасниць та відсутність узгодженої геостратегічної політики істотно обмежують можливості трансформації BRICS у консолідований геополітичний блок. З’ясовано, що ефективність використання ресурсного потенціалу як інструменту політичного впливу безпосередньо залежить від рівня стратегічної координації між державами-учасницями. Окреслено основні чинники, що сприяють або перешкоджають перетворенню природних ресурсів на інструмент геополітичного впливу в умовах глобальної нестабільності. Узагальнено підходи до оцінки ресурсного потенціалу BRICS у контексті сучасної конкуренції із Заходом та продемонстровано взаємозв’язок між ресурсною забезпеченістю, економічною самодостатністю та геополітичними амбіціями об’єднання. Підсумовано, що BRICS має значний потенціал для формування альтернативного центру сили у світовій політиці, однак його реалізація залежить від здатності держав-учасниць до стратегічної консолідації, подолання внутрішніх суперечностей та ефективного використання ресурсних важелів на геополітичній арені.
(c) 2026 Dmytro Ivanok https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ПОЛІТИЧНОГО РЕЖИМУ В АРГЕНТИНІ ЗА ПРЕЗИДЕНТСТВА ХАВ’ЄРА МІЛЕЯ
Статтю присвячено комплексному аналізу характеристик політичного режиму в Аргентині в умовах президентства Хав’єра Мілея (2023-2026). Визначено, що політичний режим Хав’єра Мілея є специфічною гібридною конфігурацією - «радикально реформістським режимом», - яка не вписується в жодну з усталених типологічних категорій, оскільки режим зберігає формальні атрибути електоральної демократії (конкурентні вибори, поділ влади), водночас системно підриваючи ліберальні норми через масштабне використання президентських декретів, обмеження громадянського простору та делегітимацію опонентів. Проблему політичного режиму досліджували Стівен Левітскі, Деніел Зіблатт, Кас Мудде та Крістобаль Ровіра Калтвассер. З’ясовано ідеологічну суперечність режиму: поєднання анархо-капіталістичної доктрини з лібертаріанським популізмом породжує внутрішнє протиріччя між радикальним індивідуалізмом і апеляцією до «народу» як колективного субʼєкта. Доведено, що порівняльний аналіз даних Freedom House та V-Dem виявляє принципово важливий розрив між формальними та субстантивними характеристиками демократії: стабільний статус «Free» (85/100) у Freedom House поєднується з включенням Аргентини до переліку регресуючих демократій у звітах V-Dem 2025-2026 років, що свідчить про перебування країни у «сірій зоні» між консолідованою демократією та електоральною автократією. Визначено структурні чинники, що обмежують траєкторію режиму: фрагментованість опозиційного простору, зовнішня фінансова залежність від США та МВФ, а також «демонстраційний ефект» аргентинського досвіду для правого повороту в Латинській Америці. З’ясовано, що реформи, реалізовані через Декрет про необхідність і терміновість та пакет «Ley Bases», забезпечили перший за 14 років фіскальний профіцит, але супроводжувалися зростанням рівня бідності до 52,9% та посиленням протестної активності у 2024-2026 роках, що підтверджує тезу про соціальну ціну «шокової терапії» за умов делегативної демократії.
(c) 2026 Maksym Hryshchenko, Oleg Tkach https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ТЕРОРИЗМ У СУЧАСНОМУ СВІТІ: ПРИРОДА, СУТНІСТЬ ТА ОСОБЛИВОСТІ ВПЛИВУ
У представленій статті здійснено комплексний теоретичний огляд природи тероризму та особливостей його деструктивного впливу на систему державних інститутів у сучасному світі. Необхідність переосмислення даної проблематики зумовлена перманентною трансформацією терористичних загроз, які залишаються однією з найбільш гострих форм насильницької політичної боротьби в умовах сучасної глобалізації. У межах дослідження систематизовано ключові концептуальні підходи вітчизняних та зарубіжних науковців до трактування дефініції тероризм. Встановлено, що в українському науковому дискурсі (зокрема у працях та статтях М. Требіна, В. Антипенка, О. Бандурки) домінує акцент на інструментальній сутності явища тероризму як методу боротьби за владу через систематичний фізичний примус та експлуатацію суспільного страху. Водночас доробок західних дослідників (M. Креншоу, A. Шмід, Б. Хофман) дозволяє розширити це розуміння через аналіз стратегічної раціональності акторів насильства, комунікативної природи терактів та критичну оцінку їхньої реальної ефективності в досягненні кінцевих цілей. Окрему увагу приділено типології тероризму, його класифікації за просторовим масштабом, ідеологічною мотивацією та механізмами впливу. Виявлено тенденцію до еволюції терористичних методів, де фізичне нищення об’єктів поступово поступається інформаційно-психологічному домінуванню. Також розкрито специфіку державного тероризму як засобу внутрішнього та зовнішнього тиску. За результатами дослідження зроблено висновок про високу адаптивність тероризму як примусово-комунікативного механізму, здатного спричиняти глибоку короткострокову дестабілізацію суспільно-політичних процесів. Однак його довгострокова стратегічна ефективність залишається обмеженою через жорстку реакцію держави та суспільства.
(c) 2026 Arseniy Pryz, Mykola Karaschuk https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0